Názory |
A A A
|
Nad listem sekretáře a relátora synody diecézním a eparchiálním biskupůmStředa, 8.2.2023 Za církev synodální (17)
Pavel Ambros Kardinálové Mario Grech (1957) a Jean Claude Hollerich SJ (1958) zaslali dne 26. ledna tohoto roku Dopis synodních představitelů o roli biskupů v synodálním procesu. Nabízí interpretační klíč k pochopení nové fáze synodálního procesu. Důležité jsou v něm dvě skutečnosti: a) agenda kontinentálních setkání; b) upřesnění dynamiky procesu synodálního jednání. Kdokoli sleduje první dny pražského setkání, může vidět, s jakými obtížemi se účastníci setkávají a jakým předvídavým způsobem na ně sekretariát synody chce reagovat a podle jakých zásad do synodální dynamiky vstupuje, modifikuje je a směruje. Synoda je formou duchovního (pastoračního) rozlišování pastýřů (!) vycházejícího z naslouchání Božímu lidu. Přípravný dokument je důležitý, ale ne určující. Základním východiskem pro rozlišování je jeho cíl: nová kvalita jednoty univerzální církve, která se skládá z jednotlivých místních církví, synod východních církví sui iuris a biskupských konferencí.
Výsledek setkání není předjímán: bude plodem hlasu Božího lidu, naslouchání, modlitby a spolupráce člověka s Duchem. Nestačí „naslouchat si navzájem“, protože nadto je ještě jiná realita: „Všichni naslouchají Duchu Svatému“. Synodální setkání neopakuje již jednou shromážděné na místní rovině, ale nově rozvíjí, prohlubuje a aktualizuje. Hledá se především to, co „lze sdílet s ostatními místními církvemi po celém světě a projednávat během prvního zasedání synodálního shromáždění v říjnu“. Na místní úrovni je biskup (jedná se o synodu biskupů uvažujících o synodálních procesech) tím, kdo „iniciuje, řídí a uzavírá konzultaci jemu svěřeného Božího lidu“, nyní – v rámci univerzální církve – se role biskupa posouvá: „Stává se projevem biskupské kolegiality v rámci zcela synodální církve“, a to – dodejme - spolu papežem a pod jeho autoritou.
Jaká rizika dopis vidí? Je jich několik: vnutit synodě nějaké jedno téma, zneužívat shromáždění k svým vizím a preferencím, ignorovat konzultace Božího lidu a elitářsky do nich vtahovat vlastní teologické či ekleziologické koncepty. Hlas místních církví má být slyšen jako hlas jednoho a téhož Ducha v nové podobě jednoty v lásce, pravdě a službě pro spásu světa.
Všimněme si například zastoupení Ukrajiny na kontinentálním setkání. Je zastoupena třemi svébytnými církvemi: Ukrajinskou řecko-katolickou církev zastupuje delegace vedená pomocným biskupem tarnopolským Teodorem Martyniukem, latinskou církev lvovský metropolita Mieczysław Mokrzycki a Mukačevskou eparchii sui iuris Michajlo Mikulaninec. Tyto místní církve nahlížejí poslání církve ze svých kulturních a dějinných tradic. Dlužno říci: zároveň tvoří přitom onu jednotu, která má přednosti i omezení inkulturace vkládat do jednoty lásky a služby univerzální církve. Tento modelový příklad různosti nám může napomoci najít hlubší vhled.
První éra po ukončení Druhého vatikánského koncilu skončila smrtí Benedikta XVI. Jeho odchod znamená další bod přechodu uvádění ovoce koncilu do života a poslání církve. Když papež Jan XXIII. zemřel v roce 1963, byly papežství a konkláve součástí širšího církevního kontextu, jemuž koncil dominoval. Konkláve, které zvolilo Pavla VI. (Giovanni Battista Montini) za nástupce dobrého papeže Jana, bylo součástí koncilní dynamiky mezi primátem, konciliaritou a kolegialitou (synodalitou). Situace pontifikátu papeže Františka po téměř deseti letech, která se shoduje se začátkem rozhodující fáze synodálního procesu (2023–2024), je v jistém smyslu podobná situaci katolické církve v letech 1962–1963 na počátku Druhého vatikánského koncilu.
Dnes však existuje velký rozdíl. Souvisí se způsobem, jakým by synodální proces mohl změnit církev. Synoda je školou této zcela nové, nadějné a prorocké fáze uvádění obnovy církve po koncilu synodálním procesem. Klíčová je otázka způsobu vykonávání duchovní moci a způsobů uchovávání jednoty v rozdílnosti globálního světa. Dopis, jímž papež František reagoval na německou synodální cestu, poukázal na dvě rizika: a) změna struktur se stává důležitější než vnitřní obrácení – je až následná; b) pokusy národních synod získat doktrinální autoritu (měnit učení a kázeň církev) a s tím spojený vznik volných federací místních církví, zastávajících různé názory, pravděpodobně bližší anglikánskému nebo protestantskému modelu než modelu pravoslavnému.
List odpovídá na nevyslovenou otázku, čím má být reprezentace univerzální církev pro budoucnost církve. Pastýř je totiž ten, který vede Boží lid do času, v němž je prioritou to, co od nás Bůh v třetím tisíciletí očekává. Být církví stejnou v tom podstatném, co ji utváří již od jejího vzniku: církví svědčící o Kristu, který přichází a přijde ve své slávě. „Duch i nevěsta volají: »Přijď!« Kdo to slyší, ať také zvolá: »Přijď!«“ (Zj 22,17)
odeslat článek vytisknout článek
|
Náš tip ![](http://www.jesuit.cz/images/nas_tip/bs_nastip_3.jpg)
![](http://www.jesuit.cz/images/nas_tip/kajpr_nastip2.jpg)
![](http://www.jesuit.cz/images/GDPR.png)
![](http://www.jesuit.cz/images/nas_tip/logo_csmp_h.jpg)
Úmysly Apoštolátu modlitby
Úmysl papeže
Za trpící Zemi
Modleme se, aby každý z nás věnoval pozornost bolestnému volání Země a obětí přírodních katastrof a klimatických změn a abychom se osobně nasazovali v péči o svět, který obýváme.
Národní úmysl
Za novomanžele
Modleme se, aby ti, kdo vstupují do manželství, vytrvali v lásce, věrnosti a vzájemné velkorysosti.
více »
Nejbližší akce
více »
Nejbližší duchovní akce
více »
Kalendárium
|